Forventningsbrist
Hvordan skal vi forberede studenter på hva som venter dem i arbeidslivet?
I sommer leide jeg et hus i Italia. Jeg hadde funnet det
gjennom en fancy nettside. Det var en sjanse å ta
selvfølgelig. Hvem stoler vel på hva folk skriver på slike
sider? Det var snakk om utsikt, uteplass og bra med utstyr på
kjøkkenet. Såkalte anmeldelser som tidligere leietakere hadde
skrevet, var
også positive. Så jeg bare gikk for det.
Mens vi kjørte nedover begeistret jeg med utstudert
selvsikkerhet familien med tanke på den orestående
opplevelsen i Bella Italia. Tenk dere! Varmen, vinen, vannet!
Men inni meg boblet det likevel litt skepsis: Ville en bråkete
vei slynge tvers gjennom hagen? Ville den lovede utsikten
forpurres av et stygt hus under oppføring rett foran?
Fallhøyden var stor.
Men jeg var heldig. Stedet var rett og slett en perle. Ingen
tvil om at nettannonsen egentlig var altfor nøktern! Huset var
faktisk finere enn lovet. Utsikten var bedre enn bildene
viste. Soverommet
var svalt og stille. De positive oppdagelsene utløste en
euforisk stemning i familien som jeg beskjeden tok imot. Men
det minnet meg om hvor vanskelig det er å forberede noen på en
opplevelse de ennå ikke har hatt. Lover man for mye om det de
vil oppleve, er det en risiko for at mottakeren vil surne med
tanke på noe hun ikke fikk. Og lover man for lite, kan
det hende folk lar være å dra dit i det hele tatt.
Forventninger - de holder oss i live. Tiden fram til en opplevelse kan nesten være bedre enn selve opplevelsen fordi den ikke trenger å bli målt på harde fakta. Baksiden er at jo høyrere du flyr, jo bråere kan nedturen bli etterpå. Er det derfor smartere å skru ned forventningene på forhånd?
Denne måneden stømmer forventningsfulle studenter til
sykepleierutdanningen. De vil ha en drøm om å være til nytte
for andre mennesker. Om å gjøre en forskjell i et variert og
morsomt yrke. Nå er det opp til utdanningen å gjøre
studentene klar til virkeligheten. Men er høyskolen god på
det?
Den amerikanske forskeren Leslie Neal-Boylan er i tvil.
Hun har nylig skrevet boken «The Nurse’s Reality Gap:
Overcoming Barriers Between Academic Achievement and
Clinical Success». Neal-Boylan har studert sykepleiernes kår
og de faktorene som gjør at sykepleierne slutter i yrket. Hun
har sett på gapet mellom det studenter lærer på skolen og den
virkeligheten de møter i klinikken.
Overgangen kan nemlig være brutal: Mens utdanningen
framhever riktige prosedyrer, det kliniske
blikket og høyverdige etiske refleksjoner, kan
sengeposten plutselig fortoner seg som et rotterace mot
klokka. Om du venter Mor Theresa, men møter Tony Sopranos, er
det lett å bli frustrert. Ikke noen bra start på yrkeslivet,
med andre ord.
![illustrasjon_-aksjonisten 0914.jpg](https://static.sykepleien.no/sites/default/files/styles/legacy_image/public/legacy_images/inline/illustrasjon_-aksjonisten_0914.jpg?itok=C-5z19rr)
Neal-Boylan viser til at altfor mange sykepleiere i USA forlater yrket og tar seg andre jobber. Mens det er vanlig å tenke at det er den dårlige lønnen, underbemanningen og den ofte ubekvemme arbeidstiden som gjør at noen finner seg andre beiter, stiller Neal-Boylan spørsmålet om det kan være noe med måten sykepleiere blir utdannet på. Kan det hende at skolen i dag gir studentene et for dårlig grunnlag til å mestre det første møtet med sitt nye arbeidssted? Mens klinikken heller ikke er flink til å ta imot nyutdannede sykepleiere?
Overgangen mellom utdanningen og arbeidslivet er
vanskelig. Det kan være langt fra Kirkegaard og Løgstrup til
rompevask. Men et bachelorstudium er tross alt ikke en
håndverkeropplæring.
Det skal gi studentene både teoretisk kunnskap og
praktiske ferdigheter. Helt knirkefritt kan overgangen til
klinikken aldri gjøres, fordi utdanningen skal favne vidt.
Likevel er det grunn å ta Neal-Boylans bekymring på
alvor. Nyutdannete sykepleiere møter en helsetjeneste hvor
kravet om kunnskapsbasert sykepleie raskt blir satt på en
alvorlig prøve. Det må de være forberedt på. Ute av
klasserommet er det trange rammer som står på menyen. Det
muliges kunst framfor læreboken. Nettopp i dette tørre
landskapet kan sykepleiere gi viktige bidrag til
kvalitetsforbedring. Men de må lære å realisere drømmene sine
innenfor rammen av budsjettkutt og ryggsmerter.
Om utdanningen og arbeidslivet hadde klart denne
utfordringen i fellesskap, ville man kanskje inngått at
sykepleiere tidlig blir utbrent. I denne utgaven av Sykepleien
forteller en psykolog og en fysioterapeut om sykepleiere i
slutten av 20-årene som vurderer å slutte fordi jobben er
blitt for belastende (side 18).
I møtet med stadig nye, tunge skjebner og dødsfall,
opplever de nyutdannede å bli nervøse og usikre. De får
kanskje beskjed av kolleger og sjefen om at «dette må du bare
takle», men det gjør de ikke. Både utdanningen og arbeidslivet
må hjelpe studentene til å lære seg mestringsstrategier for å
møte denne virkeligheten.
Nå skal jeg innrømme at det ikke alltid er en lett
oppgave å skulle skape realistiske forventninger. Spurt av
utleieren om å skrive en nettanmeldelse etter vår tid i huset
hennes, knotet jeg lenge på et utkast. Skulle jeg skrive at
det egentlig var litt langt til butikken? At vi fant noen maur
på badet? Eller skulle jeg bare gå for superlativene og
overlate til de som kom selv å finne ut av
det?
Jeg gikk for det siste. Det var tross alt ferie.
0 Kommentarer